Османско царство

мини|Осман Гази Оснивач Царства. Османско царство или Османлијско царство (добило име по свом оснивачу, Осману -{I}-) је било царство које је постојало од 1299. до 1923. године (624. године).

На врхунцу моћи, обухватало је Анадолију, Средњи исток, део северне Африке и југоисточну Европу. Основало га је племе Окхуз-Турци у западној Анадолији, а владари су потекли из династије Османлија. У дипломатским круговима царство је често називано Високом портом или само Портом, што је потекло од француског превода османске речи Баб'и'али, што значи „висока капија“, према церемонији добродошлице за стране амбасадоре коју је султан приређивао на улазу у палату. Ова церемонија је тумачена и као интерпретација позиције царства на прелазу из Европе у Азију. У своје време, Османско царство често је називано и Отоманско царство или Турска, али га не треба мешати са модерном националном државом Турском. Порта је каснији назив за османску Владу у Цариграду.

Године 1453, Османско царство је освојило Цариград (Константинопољ) и тиме привело крају постојање Византијског царства. Град је постао османска престоница. Име града је промењено у Истанбул тек у време Републике 1930. године. Од 1517. па надаље, османски султан је био и исламски калиф, а царство је од 1517. до 1922. (или 1924) било калифат - исламска држава. У 16. и 17. веку Османско царство је било међу најмоћнијим светским силама, а државе Европе су се осећале угрожене због сталних турских напредовања преко Балканског полуострва. На врхунцу моћи, царство је заузимало територију од 11.955.000 -{km}-².

Након Првог светског рата, током кога су савезници освојили већину турских територија, османска елита је поставила темеље савременој Турској за време Грчке кампање у Турском рату за независност.

13. век
Османско царство је првобитно било бејлик унутар Селџучког царства у 13. веку. Године 1299, Осман I проглашава независност Османског принципата.

14. век
Мурат I је био први Османлија који се прогласио за султана.

15. век
Грађански рат у Османском царству је вођен између синова Бајазита I (1389—1403), Исе, Мехмеда, Мусе и Сулејмана, око власти у Османском царству.

Отпочео је 1402. године после Ангорске битке у којој су снаге Тимур-Ленка (1360—1405) победиле и заробиле Бајазита, који је касније (март 1403) и умро у заробљеништву. Окончан је битком код села Чаморлу 05. 07.1413. године, у којој су снаге Мехмеда I са својим хришћанским савезницима потукле Мусину војску, док је он сам ухваћен и погубљен. Током борби које су трајале више од једне деценије, животе су изгубили сви Бајазитови синови, осим Мехмеда I, а у сукобе су се активно укључивале и преостале хришћанске државе на Балкану (Византија, Србија, Влашка и друге).

мини|150п|[[Мехмед II Освајач]]

После освајања Цариграда године 1453, држава постаје моћно царство са Мехмедом II Освајачем као царем.

Пад Српске деспотовине је означен турским освајањем Смедерева, српске престонице у то време. Водећи војску преко Софије и Поморавља, Мехмед II улази у Смедерево 20. јуна 1459. Овај догађај означава почетак директне отоманске власти над Србијом, која је уз краће прекиде трајала све до Првог српског устанка 1804.

16. век
Од 1517. па надаље, османски султан је био и исламски калиф, а царство је од 1517. било калифат.

Царство је достигло свој врхунац под Сулејманом I у 16. веку, када се простирало од Персијског залива на истоку до Мађарске на северозападу, и од Египта на југу до Кавказа на северу. Кроз своју шест векова дугу историју примало је културне утицаје и Истока и Запада, као што је такође оставило неизбрисив траг на територијама на којима се простирало.

Током свог постојања, царство се борило за колонијализација у Индијском океану. Ратна флота је послата да подржи муслиманске владаре у Кенији и Ацеху као и да одбрани османлијски монопол на трговину робовима и зачинима. У Ацеху, Османлије граде утврђење и доносе велике топове. Османлије су такође помагале холандске протестанте у борби против власти католичке Шпаније.

Пад Османског царства
мини|200п|Успон и пад Османског царства (1300—1923)

17. век
У 17. веку, царство слаби под утицајем спољашњих и унутрашњих непријатеља и због скупих ратова, нарочито против Персије, Русије и Аустроугарске. После пораза код Беча године 1683, постало је јасно да Османско царство више није било једина суперсила у Европи. Током серије реформи, царство успева да и даље буде једна од важнијих европских политичких сила.

Карловачки мир је мир склопљен у Сремским Карловцима 26. јануара 1699, између Аустрије и њених савезника на једној страни и Турске на другој (на крају Великог бечког рата 1683 — 1699), уз посредовање Енглеске и Холандије. У овом историјском догађају учествовали су и представници хришћанске Свете лига, Русије, Венеције и Пољске.

18. век
Аустријско-турски рат (1716—1718) је био шести по реду ратни сукоб између Аустријског и Османског царства. Истовремено са овим, вођен је и Турско-млетачки рат (1714—1718). Оба рата су завршена потписиванњем мира у Пожаревцу 1718. године.

Руско-турски рат (1768—1774) је припреман дуго и темељно. Циљ Русије био је да изађе на топло море, у овом случају Црно море. Зато је руска тајна дипломатија кренула у озбиљне припреме и у том циљу је успела да у Европи подбуни Грке, Румуне и Црногорце. Расплинути на више фронтова Турци су из њега изашли поражени.

Последица рата било је велико слабљење Османског царства. Русија је обезбедила излаз на Црно море, као и право да се меша у унутрашњу политику Турске у питањима заштите хришћанских народа.

Свиштовски мир је назив уговора о миру који су у граду Свиштов, Османско царство (данас на територији Бугарске потписали 4. августа 1791. представници Аустрије и Османског царства, цар Леополд II и султан Селим III. Овим миром је окончан последњи аустријско-турски рат који је трајао од 1788. до 1791.

19. век
thumb|120px|Отварање Првог Парламента, 1877.

Селим III (1789—1807) је направио прве покушаје да модернизује турску војску, али су реформе зауставиле верске вође и јаничарски корпус. Љубоморно чувајући своје повластице и оштро се супротстављајујући променама, јаничари су изазивали побуне. Селима су реформе коштале трона и живота, али су оне извршене спектакуларно и у крви од стране његовог наследника, динамичног Махмуда II, које је уклонио јаничаре 1826.

Српска револуција (1804—1815) је означила период националних буђења на Балкану током источног питања. Суверенитет Србије као наследне монарије под властитом династијом је de jure признат 1830. Грци су 1821. подигли устанак 1821. Побуну из Молдавије која је била диверзија пратила је главна револуција на Пелопонезу, који је 1829., уз северне делове Коринтског залива, постао први део Османског царства који је стекао независност. До половине 19. века Османско царство је било називано „болесник на Босфору“. Вазалне државе - Србија, Влашка, Молдавија и Црна Гора су током 1860их и 1870 добиле независност.

Пад и модернизација (1828—1908)
Неуспјехом Илинданског устанка 1903, ситуација у Македонији се знатно промијенила. У њу су довођене ефикасније турске чете, а долазиле су и чете из Србије, Грчке и Бугарске, које су све три жељеле себи да прикључе територију Македоније. У ВМРО је дошло до раскола и појавиле су се двије политичке струје. Македонски револуционари који су преостали били су више усредсређени на политику него да ослобођење од турске владавине.

Пораз и распад (1908—1922)
Младотурска револуција 1908. је била револуција коју је извела турска војска којом је поништена укидање парламента које је извео султан Абдул Хамид II, чиме је почела Друга уставна ера. Револуција је била значајан догађај током процеса распада Османског царства.

Младотурску револуцију Аустроугарска је искористила за анексију Босне и Херцеговине, док је Бугарска прогласила независност.

Први балкански рат (8. октобар 1912 — 30. мај 1913. године) је вођен између балканских савезника (Бугарска, Србија, Црна Гора и Грчка) и Турске. Османско царство је било још више ослабљено и ратом против Италије. Ту слабост Турске користе балканске земље ослобођењем територија Балкана које се налазе под турском влашћу.

У Другом балканском рату, Турска успева да поврати Једрене.

У Првом светском рату, придружује се Централним силама које губе рат.

После Грчке кампање у Турском рату за независност (1918—1923), основана је модерна држава Турска 29. октобра 1923. од остатака некадашњег Османског царства.

Османско царство је до 1922. (или 1924). било калифат.

Управна подела
На врхунцу своје моћи, Османско царство је имало 29 провинција и четири вазалне државе - Дубровник, Влашка, Молдавија, Кримски канат и Трансилванија, краљевство које се заклело на верност Порти.

Првобитна организација
Првостепене административне јединице: Другостепене административне јединице:
 * Пашалук (службено ејалат или беглербеглук)
 * Санџак (административна јединица)

Управна подела од средине 19. века
thumb|250px|Административна подела Османског царства око 1900. На основу закона о организацији вилајета од 1864. и закона о општој управи вилајета од 1870. извршено је одвајање војне и грађанске управе, па валија задржава само грађанску управу.. Поред тога успостављају се посебне вилајетске скупштине (меџлиси) као саветодавна тела.

Све до аустроугарске анексије, 1908, Босна је била један од конститутивних вилајета - Османског царства.
 * 1) Вилајет, којим је управљао валија.
 * 2) Санџак, којим је управљао мутасариф.
 * 3) Каза, којом је управљао кајмакам.
 * 4) Нахија, којом је управљао мудир.

Привреда
Привредна историја Османског царствоа се односи на период 1299—1923. Привредна историја спада у два различита периода. Први период је класично доба (проширење), који чине затворену пољопривредну економију, показујући регионалне разлике у царству. Други период је доба реформације које су чиниле државни организоване реформе, почевши са административних и политичких структура да преко државних и јавних функција. Промена је почела са војним реформама које се протежу војне придружени еснафа и јавних занатских еснафа.

Државно уређење
Државна организација у царству је била заснована на хијерархији са султаном на врху и под њим везирима, другим дворским службеницима, и војним заповедницима.

Војно уређење
180п|мини|Војници [[јањичари]]‎‎

Војска је представљала сложен систем сачињен од регрута и плаћеника. Плаћеници, који су се називали „тимари“, дуго времена су представљали срж османске војске. Коњица је користила лукове и кратке мачеве, и користила номадску тактику ратовања сличну монголској. Османска војска је некада представљала једну од најнапреднијих борбених сила у свету, с обзиром на то да су међу првима усвојили мускете. Чувени одреди јањичара чинили су елитне јединице и султанову личну заштиту. Међутим, по завршетку 17. века војна моћ опада због недостатка реформи, углавном због корупције међу јањичарима. Укидање јањичарских одреда године 1826. није било довољно, и у рату против Русије, царство је оскудевало у савременом ратном материјалу и техници.

Султани
Султан (падишах), а у Европи такође познат и као Велики Турчин, био је једини владар и власт у држави, бар званично. Династија се звала такође и Османлије или Кућа Османа. Султан је уживао многе титуле као на пример Суверен Куће Османа, Султан над Султанима, Кан над Кановима, и од 1517, вођа Верних и пророков наследник, и др. Титулу султана је установио Мурат I године 1383.

Султаније
Најчешћи термин владајуће султаније је био валиде султанија, основан у 16. веку, од стране султана Мурата III. Прва валиде султанија у историји Османског царства је била Ајше Хафса султанија. Свака султанија је обично била страног порекла, али је зато стекла силан утицај на султана. Они су им давали нова имена, и тако постале делови ислама.

Велики везири
Велики везир ("صدر اعظ или وزیر اعظم) је назив за највишег султановог поданика. Био је председник царског дивана (владе) у Турској царевини. У време рата вршио је у име султана дужност врховног команданта.

Култура
thumb|150px|[[Мост Мехмед-паше Соколовића]]

У средњем веку Османлије су имале невероватно висок степен толеранције према страним културама и религијама, нарочито у поређењу са хришћанским Западом. Раније су Турци протерали Византијце из Мале Азије и даље их потискивали ка Европи. Али, како су се Османлије приближавале даље према Западу и сами су примали културне утицаје покорених народа. Култура поробљених народа се уткала у турску, стварајући карактеристичну Османску културу. После заузимања Константинопоља (касније названог Истанбул) године 1453, већина цркава је остала нетакнута и само је Аја Софија претворена у џамију. Дворски живот је у многим аспектима задржао древне традиције које потичу из Персије, али је поседовао и многе елементе византијске и европске културе. Вековима је царство било уточиште протераним и прогоњеним Јеврејима из Европе, који тамо нису имали слободу исповедања сопствене вере, а која је у Османском царству била допуштена.

Види још

 * Хронологија Османског царства
 * Распад Османског царства
 * Грчко-турски рат 1919—1922.
 * Историја ислама
 * Историја Балканског полуострва
 * Историја Србије у Османском царству

Литература

 * Dimitri Kicikis,Osmanlijsko Carstvo,Plato-Biblioteke XX vek,Beograd,1999. ISBN 978-86-81493-77-9.
 * Dimitri Kicikis,Osmanlijsko Carstvo,Plato-Biblioteke XX vek,Beograd,1999. ISBN 978-86-81493-77-9.
 * Dimitri Kicikis,Osmanlijsko Carstvo,Plato-Biblioteke XX vek,Beograd,1999. ISBN 978-86-81493-77-9.
 * Dimitri Kicikis,Osmanlijsko Carstvo,Plato-Biblioteke XX vek,Beograd,1999. ISBN 978-86-81493-77-9.

Спољашње везе

 * Османски веб сајт - Страница са доста информација о Османлијама
 * Све о Османском царству - Све о историји и култури Османског царства (на турском)
 * Краљевска барка: Турска - Обиман сајт са доста детаљних информација
 * Османлије - Добар сајт који детаљно покрива разне аспекте Османског царства

ഓട്ടൊമന്‍ സാമ്രാജ്യം